II квартал
Глобальні політичні й економічні трансформації, які відбуваються в сучасному світі, важка фінансово-економічна криза, розбалансування світової системи стрімким розвитком нових економічних та військових надпотуг (Китай, Індія) змушує держави переглянути традиційні уявлення про засоби та цілі міжнародної політики. Тому зовнішньополітична діяльність України потребує сьогодні кардинального вдосконалення, визначення чітких пріоритетів і завдань, реформування інструментарію і механізмів.
Козаченко С.
Україна перед новими викликами.
Географічне розташування України на карті Європи значною мірою визначає її геополітичне значення, а відтак і ставлення країн-сусідів та світових наддержав. Причому географічне розташування нашої держави має геополітичне значення як саме собою, так і завдяки сусідству Росії, яка уже кілька століть є одним із ключових гравців на карті Європи та світу.
Звичайно, Україна завжди була, є і буде для своєї великої сусідки зоною життєво важливих інтересів. Здобуття нашою державою незалежності та демократичний вибір українського народу внесли корективи у відносини двох країн. Величезні ментальні відмінності українців і росіян, зовсім різні традиції державотворення, формування національної, політичної, фінансової та промислової еліти із власними інтересами не дали здійснитися планам Росії щодо включення України у свою орбіту як сателіта. Але реалії залишились. Йдеться навіть не про тісну взаємну економічну інтегрованість, не про залежність від Росії в енергетичному плані, не про надзвичайну зацікавленість у величезних ринках збуту. Йдеться про те, що шлях незалежності - дуже дорогий, причому не в переносному, а в прямому значенні слова. І крокувати ним самотужки надзвичайно важко. Чого варта тільки належна оборона держави. Тому наша зовнішня політика за своїм характером - багатовекторна. Україна простягає руки і на Схід, і на Захід (те, що одну руку незабаром відкусять, а в другу постійно плюють - питання інше). І якщо із Росією все більш-менш зрозуміло, то, на перший погляд, співтовариство демократичних держав мало б зустріти свого молодшого партнера із розпростертими обіймами. Але цього не сталося.
Європа хотіла б бачити Україну незалежною демократичною і мирною державою, адже вона надзвичайно зацікавлена в існуванні буферної зони із Росією, яка виключає можливість раптового нападу. Крім того, стабільна мирна Україна повинна забезпечити стабільне постачання газу до Європи, а також виключити можливість повторення Чорнобильської катастрофи, адже завжди залишається більша чи менша ядерна загроза від будь-якої атомної станції.
Також ніхто не тягтиме Україну в систему колективної оборони. Захід запропонує Україні стати членом оборонного альянсу тільки тоді, коли буде змушений це зробити. Тобто коли збройні сили України досягнуть рівня, який перевищить рівень достатності й нестиме загрозу і зрушення військового балансу у Європі
Але чи можливо сьогодні створити сучасну мобільну боєздатну армію, яка б виключила можливість зовнішньої агресії? Тим більше, що світова фінансово-економічна криза ще не минула, деякі фахівці навіть прогнозують другу її хвилю. Звичайно, криза створює додаткові труднощі, але причини, які гальмують розвиток України, все-таки значною мірою внутрішні.
Олігархічний характер нашої державності політизує економіку, неприродно ділить промислові й фінансові групи на провладні й опозиційні, а кабінети управлінців перетворює на транзитні зали залізничних станцій, де чиновники постійно сидять на валізах, очікуючи відправки потяга у невідомому напрямку. Страх перед майбутнім «опозиційним» статусом змушує підприємців переводити свої кошти в офшорні зони і «тінь», а чиновників вдаватися до різних корупційних дій, щоб забезпечити себе і свою сім'ю на випадок вимушеного безробіття. Погашення ПДВ і розподіл субвенцій також відбувається за клановим принципом. Якщо до цього додати відсутність системних реформ у економіці, податковій системі, пенсійному забезпеченні та інших життєво важливих сферах, стає зрозуміло, що про якийсь «прорив» чи «стрибок» не може бути й мови.
Увінчує всю піраміду державного безладу недоношене дитя Олександра Мороза - реформована українська Конституція, яка вже давно переконала громадськість у своїй помилковості та нежиттєздатності. З часу її прийняття країну безперервно лихоманить. Недомовки, які дають можливість для кардинально протилежних трактувань, протиріччя різних статей Конституції тримають країну в перманентній політичній кризі, яка мало не призвела до повного паралічу влади.
Коли попередня коаліція та Уряд припинили своє існування, виникла безвихідна, патова ситуація, яка виключала можливість стовідсотково легітимного способу формування нової парламентської більшості - коаліції - і призначення Уряду. Громадська думка в Україні, а також оцінка цієї ситуації західними країнами не однозначна.
Головна умова — досягнення стабільності. Коаліція має бути дієвою, а Партія регіонів повинна співпрацювати з іншими політичними силами й опозицією.
Передвиборчі обіцянки Партії регіонів та її кандидата в президенти передбачали зниження податкового тиску, регуляторних та адміністративних бар'єрів у сфері ліцензування, дозвільної системи, п’ятирічні податкові канікули для малого бізнесу, а також вирішення проблеми неповернутого ПДВ. Новій команді також належить вжити заходів з поновлення кредитування реального сектору економіки, бюджетної підтримки галузевих програм, відновлення державних капіталовкладень. Усе це повинно стати позитивним сигналом для бізнесу, для інвестування в українську економіку.
У кризові часи і період політичної нестабільності реалізувати подібні плани дуже нелегко. Тим більше, що зобов'язання новообраного Президента включають не лише фінансово-економічні заходи. Гуманітарний блок питань і рецепти їх вирішення виборчою програмою Партії регіонів є конфліктними апріорі, адже мешканці Західної України надзвичайно чутливі до мовного питання, питань трактування недавньої історії щодо національно-визвольного руху в часи Другої світової війни, освітньої політики тощо.
І щоб виконати надзавдання - реально об'єднати Україну - новому Президенту доведеться пройти важку дорогу, небезпечні «мінні поля», обминути різні пастки, які ретельно облаштовували конфронтуючі сторони та непрофесійні уряди, виявити максимум наполегливості, вимогливості, принциповості й поміркованості. Тоді, можливо, брюссельські обіцянки щодо безвізових поїздок українців до Євросоюзу, розвитку співпраці з ЄС, набуття Україною статусу асоційованого члена Євросоюзу буде реалізовано, примарне світло в кінці тунелю виявиться не міражем, а реальним виходом у світ широкий, де наш народ, вільний серед вільних та рівний серед рівних, будуватиме заможне та щасливе життя у самостійній соборній і демократичній Україні.
Гетьман. - 2010.- № 6-1 (30).- С. 2-4.
Порошенко Петро
Зовнішня політика України: здобутки, проблеми, перспективи
До здобутків останнього часу в сфері забезпечення національної безпеки можна віднести просування у вирішенні хронічних проблем договірно-правового оформлення кордонів з Молдовою і Білоруссю та демаркації кордону з Російською Федерацією.
По висхідній розвивалося співробітництво з НАТО, запроваджено продуктивний формат відносин у рамках Річних національних програм (РНП). Українська сторона брала активу участь в обговоренні нової Стратегії Альянсу.
Однак, попри певні успіхи, Україні ще не вдалося домогтися реального зміцнення зовнішніх гарантій безпеки. Як українські, так і зарубіжні фахівці наголошують на поглибленні дефіциту безпеки України в умовах динамічних змін у безпековому середовищі Європи і світу.
У цьому контексті слід відзначити дві головні проблеми. Перша - в Україні досі немає консолідованого, узгодженого підходу до визначення та реалізації стратегічної моделі забезпечення національної безпеки, належної обороноздатності держави.
Другою проблемою є відсутність чітких механізмів реалізації зовнішніх гарантій національної безпеки, незалежності, територіальної цілісності, непорушності кордонів України. Як відомо, визнання суверенітету, зовнішні гарантії безпеки України містяться в багатьох міжнародно-правових документах. Однак, досі не розроблені чіткі механізми забезпечення задекларованих у цих документах гарантій. Не забезпечивши належний рівень обороноздатності власними силами, Україна сьогодні опинилася між двома потужними світовими центрами впливу. Таке становище є досить ризикованим і потребує невідкладних заходів з боку нової влади України.
Надійний захист прав громадян України за кордоном є першочерговим пріоритетом зовнішньої політики. Необхідно, щоб наші співвітчизники всюди й завжди відчували реальну увагу та допомогу з боку власної держави. Це стосується мільйонів українських громадян, які з різними цілями виїжджають за кордон. Зокрема, відомо, що великими є масштаби трудової зовнішньої міграції.
Останнім часом у сфері захисту прав громадян за кордоном здійснено ряд кроків. З багатьма країнами укладені угоди у сферах працевлаштування, соціального захисту і пенсійного забезпечення (тривають аналогічні переговори з Грецією, Грузією, Естонією, Іспанією, Італією, Німеччиною, Польщею, Румунією, Угорщиною).
Продовжується діалог з ЄС з питань визначення та запровадження безвізового режиму подорожей громадян України до країн ЄС. З окремими країнами ЄС підписані угоди про безкоштовну видачу віз українським громадянам. Сподіваюся, ближчим часом буде запроваджено безвізовий режим з Аргентиною, Брунеєм, Ізраїлем.
З країнами-сусідами (Польща, Словаччина, Угорщина) укладені угоди про малий прикордонний рух.
Активізовано діяльність МЗС з практичної допомоги громадянам України, які потрапили за кордоном у складні ситуації. Зокрема, забезпечені умови для звільнення захоплених піратами українських моряків, які перебували на борту суден "Фаїна", "Аріана". Україна прийняла рішення про приєднання до міжнародної операції ЄС у Сомалі з боротьби з піратством "Атланта".
Дії влади на світовій арені мають бути максимально сконцентровані на зміцненні торговельно-економічних відносин як на традиційних напрямах (ЄС, РФ, США), так і в інших регіонах світу, які становлять інтерес для України та українських виробників.
Діяльність зовнішньополітичного відомства у 2009 р. в напрямі економізації зовнішньої політики ускладнювалася світовою фінансово-економічною кризою. З іншого боку, саме криза виявила недоліки й зумовила необхідність пошуку нових шляхів та ефективних механізмів співробітництва України з країнами, які певною мірою залишалися на периферії її геоекономічних інтересів.
Зрозуміло, що географія геополітичних інтересів країни не обмежується трикутником ЄС-РФ-США. Як уже зазначалось, інші регіони світу є важливими для просування українських національних інтересів, нарощування продуктивного політичного, торговельно-економічного партнерства. Однак, традиційні напрями зовнішньої політики залишаються й будуть у числі пріоритетних. Головний напрям зовнішньополітичного руху України - європейська інтеграція. І сприятливими умовами для висхідної динаміки цього руху є зміцнення та розвиток партнерства на інших напрямах.
Головними напрямами поглиблення співпраці з ЄС є наступні. Перше. Необхідне створювати сприятливі умови для реалізації євроінтеграційного курсу шляхом розширення договірно-правової бази співробітництва у сферах, що становлять інтерес для обох сторін.
Друге. Слід докласти максимум зусиль для завершення переговорного процесу та імплементації Угоди про асоціацію. Зосередити політичну волю влади, інституційні, фінансові ресурси на ефективному виконанні цього документа, забезпечити відповідну нормативну базу його реалізації.
Третє. Як уже згадувалося, важливим є створення всіх необхідних внутрішніх і зовнішніх умов для запровадження в повному масштабі безвізового режиму з країнами ЄС.
Необхідно нарощувати продуктивність політико-дипломатичного діалогу у відносинах з РФ, змінювати на краще інформаційний фон співробітництва. В цьому плані було б доцільно провести в І півріччі 2010р. Медіа-форум "Інформаційний фон партнерства: від протистояння до співробітництва" за участі представників українських і російських ЗМІ, експертних співтовариств, громадських організацій.
Необхідно сформувати та послідовно виконувати середньостроковий план-графік вирішення спірних питань, що накопичилися в найбільш чутливих сферах двосторонніх відносин: безпека (в т.ч. оформлення кордонів, перебування ЧФ РФ у Криму), енергетика, гуманітарна сфера.
Важливою умовою активізації двосторонніх відносин є запровадження повномасштабного діалогу в рамках Українсько-Російської міждержавної комісії - з метою конструктивного розвитку співробітництва в різних сферах.
Потребують поглиблення партнерські відносини із США. Сторонам слід зосередити зусилля на конкретних заходах зі зміцнення контактів у сфері безпеки, торговельно-економічного, енергетичного, науково-технічного співробітництва, боротьби з тероризмом, нерозповсюдження зброї масового ураження тощо.
Ефективність зовнішньої політики великою мірою залежить від якості механізмів її реалізації. На жаль, в Україні ці механізми достатньою мірою не налагоджені. Крім того, на результативність їх роботи негативний вплив справляла постійна конфліктність між парламентськими політичними силами та інститутами влади. Внаслідок цього не належною була координація дій інститутів влади в зовнішньополітичній сфері, спостерігалося певне дублювання функцій під час розробки та реалізації зовнішньополітичних рішень. Актуальною проблемою залишилося нормативно-правове забезпечення зовнішньої політики.
Тому сьогодні необхідна комплексна модернізація інституційного забезпечення зовнішньополітичної діяльності - з метою реорганізації системи формування та ефективної реалізації зовнішньої політики, створення функціонально збалансованих, ефективних структур, оптимальної мережі дипломатичних представництв, запровадження ефективних механізмів, чіткої координації діяльності структур органів державної влади у сфері зовнішньої політики.
Загалом, говорячи про перспективи зовнішньої політики, доречно нагадати відому формулу Т.Рузвельта: "Роби, що можеш, з тим, що маєш, там, де ти є". Водночас слід пам'ятати, що зовнішньополітична сфера - дуже чутлива та водночас інерційна, тому необхідно мати на увазі кілька обмежень.
По-перше, за короткий період неможливо розв'язати всі зовнішньополітичні проблеми, що накопичувалися роками.
По-друге, конкретні результати у сфері зовнішньої політики проявляються на різних часових відтинках, що зумовлено специфікою переговорного процесу, складною, часто забюрократизованою процедурою діяльності міжнародних інституцій. Тому багато рішень, що приймаються на дво- та багатосторонньому рівнях мають "відкладений ефект".
По-третє, заходи в зовнішньополітичній сфері реалізуються принаймні у двосторонньому форматі. Отже, конкретний результат дій влади залежить не лише від їх ефективності, але й від позиції партнера, світової кон'юнктури, що впливає на диспозицію країн.
З огляду на ці обмеження, нова влада має усвідомлювати, що її нинішні дії можуть мати конкретний результат у середній чи навіть довгостроковій перспективі. Головне - щоб ці дії були спрямовані на забезпечення національних інтересів України, прав і свобод українських громадян, інтересів і потреб національної економіки. Головний вектор забезпечення національних інтересів має залишитися незмінним - це європейська інтеграція.
Національна безпека і оборона. - 2010.- № 2.- С. 2-5.
Вонсович О.
Моделі інтеграції України до Європейського Союзу та механізми інтеграції до НАТО
Найактуальнішими та найцікавішими моделями, інтеграції України до Європейського Союзу, є групова та поетапна.
Групову модель можна розглядати на прикладі трьох основних груп європейських країн: Вишеградської четвірки, країн Балтії та країн, що свого часу входили до складу Югославії.
Ці країни мають спільну мету - інтеграцію до Європейського Союзу. Україна повинна використати їхній досвід інтеграції до ЄС, а також способи та методи здійснення регіональної політики, зокрема в рамках Балто-Чорноморського співробітництва.
Групова модель є корисною для України. З практичного погляду, важливим є вивчення досвіду інтеграційних процесів країн, що вже стали членами ЄС або мають намір набути членства. Завдяки посиленню співробітництва з державами, які входять до складу тієї чи іншої групи, з'являється можливість обговорення кризової ситуації, а головне - спільного пошуку шляхів виходу з кризи. Групова модель сприятиме підсиленню ролі України в регіональному співробітництві.
Вона є прийнятною для України й може бути використана в її європейських інтеграційних процесах як плацдарм для регіонального співробітництва насамперед з такими країнами-кандидатами на вступ до ЄС, як Туреччина, Хорватія, Македонія тощо, а також для запозичення досвіду набуття членства в Європейському Союзі країн Вишеградської групи, країн Балтії та групи країн, що свого часу входили до складу Югославії.
Поетапна модель. Є п'ять основних етапів набуття членства в Європейському Союзі, кожен із яких свідчить про ступінь і рівень зрілості країни-кандидата.
На першому етапі, коли країни лише роблять перші кроки до взаємного зближення, підписуються преференційні торговельні угоди. Відповідно до них країни створюють одна одній сприятливіші, аніж третім країнам, умови.
На другому етапі інтеграції країни переходять до створення зони вільної торгівлі, що передбачає цілковите скасування митних тарифів у взаємній торгівлі товарами й послугами за збереження національних митних тарифів у відносинах із третіми країнами.
Третій етап інтеграції пов'язаний із утворенням митного союзу - погодженим скасуванням національних митних тарифів і запровадженням єдиного митного тарифу та єдиної системи нетарифного регулювання торгівлі стосовно третіх держав. Митний союз передбачає безмитну торгівлю товарами й послугами та повну свободу їхнього переміщення всередині регіону.
Коли інтеграційний процес досягає четвертого етапу - спільного ринку, країни, що інтегруються, домовляються про свободу руху не тільки товарів і послуг, а й чинників виробництва - капіталів, робочої сили й технологій. Координація здійснюється на періодичних нарадах голів держав і урядів країн-учасниць.
На п'ятому етапі відбувається повна інтеграція - проведення єдиної економічної, валютної, бюджетної, монетарної політики, запровадження єдиної валюти, заснування органів наднаціонального регулювання всередині інтеграційного угруповання. Уряди узгоджено відмовляються від частини своїх функцій на користь наддержавних органів, які наділяють правом ухвалювати рішення з питань, що стосуються організації, без узгодження з урядами країн-членів.
Протягом усіх цих етапів інтеграції до ЄС відбуваються відповідна адаптація національного законодавства країни-претендента, необхідні реформи, постійний моніторинг ситуації з боку установ Європейського Союзу, активне співробітництво й участь у програмах і проектах, що стосуються набуття членства, консультації, зустрічі, конференції, «круглі столи», форуми й презентації як на державному, так і недержавному рівнях.
Механізми інтеграції до НАТО. Розгляньмо три найактуальніші механізми євроінтеграції: План дій щодо членства в НАТО (ПДЧ), Програму «Партнерство заради миру» (ПЗМ) і механізм Вишеградської групи.
План дій щодо членства в НАТО - це програма НАТО з надання консультацій, допомоги та практичної підтримки, що враховує індивідуальні потреби держав, які задекларували прагнення вступити до альянсу. Процес надання допомоги країнам-претендентам багато в чому ґрунтується на досвіді, набутому внаслідок приєднання до альянсу Чехії, Угорщини та Польщі, які вступили до НАТО в 1999 році в рамках першого раунду розширення після завершення холодної війни.
Результати саміту НАТО в Бухаресті (2008 рік) свідчать, що розбалансованість у поглядах, неготовність України здійснювати відповідні заходи та брак загальної підтримки спричинили відмову нашій державі в наданні ПДЧ, що позначилося на її міжнародному іміджі. Також серед причин відмови потрібно виокремити енергетичну залежність від Росії і так званий російський чинник.
Доки не подолаємо внутрішньої кризи в державі, не вживемо відповідних заходів і не усвідомимо, що євроатлантична інтеграція та участь у ПДЧ є істотним чинником зміцнення національної безпеки та гарантом незалежності України, її територіальної цілісності, суспільного прогресу та розвитку, запобігання виникненню нових загроз стабільності й безпеці в геополітичному просторі, ця модель не буде прийнятною для України.
Програму «Партнерство заради миру» започатковано в січні 1994 року з метою подальшого зміцнення стабільності й безпеки на всьому Європейському континенті. Головні цілі програми, викладені в 1994 році, актуальні й нині. Це насамперед збільшення прозорості у сфері військового планування та підготовки воєнного бюджету на національних рівнях; забезпечення демократичного контролю над національними збройними силами; у подальшій перспективі - забезпечення максимальної придатності збройних сил країн-партнерів для участі в операціях разом зі збройними силами країн-членів НАТО.
Цей механізм є прийнятним для України, бо участь у ПЗМ сприяє: збільшенню досвіду участі України в проектах НАТО, зміцнюючи її авторитет як країни, що прагне долучатися до процесів забезпечення безпеки в Європі та світі; розвитку процесів європейської інтеграції та входженню в структури європейської безпеки; активнішому проведенню реформування збройних сил відповідно до вимог і стандартів НАТО, й наближенню тим самим її членства в цій організації; здійсненню демократичного контролю над національними збройними силами; проведенню виваженої та ефективної політики у сфері військового планування та підготовки воєнного бюджету; обміну досвідом із країнами-партнерами у військовій сфері, а також участі в багатонаціональних військових навчаннях. Використання позитивного досвіду, здобутого в результаті участі в цій програмі, дасть змогу Україні впевненіше проводити діяльність щодо інтеграції до НАТО та ЄС, а також підсилити та зміцнити національну безпеку.
Механізм Вишеградської групи. 12 травня 1999 року членами НАТО стали перші три з чотирьох країн групи: Угорщина, Польща та Чехія. А 29 березня 2004 року - Словаччина. До 2000 року ситуація в Словаччині для вступу до НАТО була несприятлива через слабке інформування населення. Важливу роль у проведенні інформаційної кампанії відіграли неурядові організації. Завдяки членству в НАТО Словаччина змогла 1 травня 2004 року стати членом ЄС. У результаті консенсусу політичних сил інтеграція Словаччини в НАТО стала національним пріоритетом. Консенсус був всеосяжний - і урядові, і опозиційні партії знайшли спільну мову та підтримали вступ країни до альянсу.
Механізм Вишеградської групи є, єдиним оптимальним і для України. Маючи багато спільного з країнами Вишеградської групи щодо процесу набуття членства в НАТО, наша держава повинна обрати такий механізм як пріоритетний. Підсилює роль цього механізму й те, що під час зустрічі міністрів закордонних справ Угорщини, Польщі, Чехії, Словаччини та України 23 квітня 2008 року прийнято спільну заяву, в якій задекларовано підтримку приєднання України до Плану дій щодо членства в НАТО. Також країни-члени підтримали європейський і євроатлантичний процеси в нашій державі. Співробітництво України з країнами Вишеградської групи сприятиме поглибленню співробітництва з ЄС.
Інші механізми є не менш важливими, адже паралельна участь у них України дає змогу ефективно діяти в різних сферах, а завдяки запозиченню позитивного досвіду країн-членів НАТО та проведенню відповідних реформ - поступово наближуватися до набуття членства в альянсі.
Віче.-2010.- № 8.- С. 5-8.
Жданов І.
Нова влада в Україні: виклики і тенденції.
Незаперечним досягненням нової владної команди є стабілізація політичної системи України: відновлено суперечливу управлінську вертикаль, канули в минуле набридлі простому українцеві конфлікти між президентом і урядом, телевізійний ефір забитий сюжетами, де глава держави дає доручення міністрам, а вони їх негайно виконують.
Зрозуміло, що по-старому система працювати не могла. Один із постулатів теорії управління свідчить: якщо якась система отримує більше двох управлінських сигналів одночасно, то не виконується жоден із них.
Втім, за кадром телевізійної картинки залишилися принаймні два «але», які рано чи пізно позначаться на якості роботи виконавчої влади.
Перше «але» пов'язане з тим, що так і не вдалося втілити в життя гасло про «уряд професіоналів». Кабінет міністрів Миколи Азарова формувався за попереднім квотним принципом, проте з яскраво вираженим «регіональним присмаком».
Друге «але» полягає в тому, що вслід за розподілом урядових посад почали ділити і посади їхніх заступників. Утім, справа цим не обмежилася, - предметом коаліційного торгу стали навіть позиції начальників ключових управлінь у міністерствах.
На жаль, Партія регіонів уперто повторює помилки помаранчевих, які прийшли до влади п'ять років тому. Не втрималися вони й від «кумівства», яке самі запекло критикували ще кілька місяців тому.
Президент Віктор Янукович і його команда вирішили не обмежуватися лише виконавчою владою. Хоча політичний бліцкриг з формування більшості й захлинувся, все ж таки в порівняно стислі терміни вдалося створити коаліцію у Верховній Раді.
За час перебування при владі нова команда продемонструвала, що може діяти досить оперативно й на позір ефективно. Однак при цьому мало зважаючи як на думку політичних опонентів, незалежних експертів, так і на думку принаймні частини суспільства. Швидше за все, такі дії можна порівняти зі швидкохідним паровим котком, який рухається до мети, не помічаючи перешкод, а підминаючи їх під себе.
Як, наприклад, в абсолютно закритому режимі готувалися угоди щодо подовження строку перебування на 25 років Чорноморського флоту Російської Федерації в Севастополі, якими Україна повертається в геополітичний простір виливу північного сусіда, а національні інтереси обмінюються на удавані економічні преференції.
Гасла «усе й зараз» і «мета виправдовує засоби», очевидно, стали політичним кредо нової владної команди. Що не може не тривожити суспільство, яке вже отримало кілька серйозних антидемократичних сигналів.
По-перше, у вочевидь сумнівний спосіб було розпущено попередню коаліцію. Одним з основних конституційних принципів є аксіома «закон зворотної сили не має». Втім, це не зашкодило спікерові Володимиру Литвину застосувати деякі норми ухваленого лише у лютому 2010 року Закону «Про регламент Верховної Ради України» для розпуску коаліції, створеної два роки тому.
По-друге, Верховна Рада скасувала місцеві вибори, що саме собою є прямим порушенням засад демократії, які передбачають періодичне проведення виборів, у тому числі й на місцевому рівні.
По-третє, рішення Конституційного суду про порядок формування коаліції шляхом у т.ч. індивідуального членства взагалі перевело конституційний орган у ряди політичних гравців, підірвало рештки довіри до єдиного органу конституційної юрисдикції, а головне — показало, що влада може проводити будь-які вигідні їй рішення.
Не може Регламент бути вищим за Конституцію, як і не може Конституційний суд приймати рішення, які прямо суперечать його ж рішенню дворічної давності.
По-четверте, свобода слова стискається в Україні як шагренева шкіра. Втім, це відбувається, напевно, не стільки завдяки масованій атаці нової влади, скільки через самоцензуру журналістів, а найголовніше - позиції власників телеканалів, яким не з руки з цією самою новою владою сваритися.
Нова владна команда діє рішуче й ефективно, проте її нехтування громадською думкою, обмеження свободи слова, консолідація влади потенційно створюють умови для повернення України до керованої демократії і наростання авторитарних тенденцій.
У сфері економіки та проведення реформ президент Віктор Янукович залишився вірний собі — спочатку організаційні форми. Буквально в день інавгурації було створено Комітет з питань економічної реформи та Національний антикорупційний комітет, які особисто очолив глава держави. Проводяться їхні засідання та круглі столи. Однак конкретних документів, які свідчили б про те, що президент Віктор Янукович має системне бачення реформування країни, наразі немає.
Навряд чи можна назвати таким документом миттєво внесену без будь-якого громадського обговорення та ухвалену в першому читанні Державну програму соціального та економічного розвитку України на 2010 рік, що, як заявляють її автори, підготовлена на підставі в тому числі й передвиборної програми Віктора Януковича «Україна для людей».
Цей документ традиційно є компіляцією пропозицій, внесених міністерствами та відомствами, які часто не стикуються між собою. Поки що абсолютно незрозуміло, як згадана програма пов'язана з проектом державного бюджету на 2010 рік, який влада лише обіцяє внести. Адже будь-яка програма ефективна лише тоді, коли її виконання забезпечене фінансовими ресурсами, у т.ч. бюджетними.
У програмі не знайшлося місця для розділів, присвячених боротьбі з корупцією, судово-правовій реформі, розвитку свободи слова в Україні (частково окремі пропозиції «розсипані» по тексту документа).
Нарешті, із цього документа ви не довідаєтеся, коли ж Україна скасує призов і остаточно перейде на контрактну армію.
Деякі розділи програми не відповідають тій політиці, яку реально проводить уряд. Так, у розділі про освіту ви не знайдете жодного слова про зміни системи зовнішнього незалежного оцінювання знань. Зате бадьоро рапортується, що ця система дає змогу виявити незадовільну підготовку учнів з математики та історії України.
Події минулої осені показали, що система охорони здоров'я не може ефективно працювати в умовах надзвичайної епідеміологічної ситуації. Проте будь-яких пропозицій щодо побудови та реформування цієї системи у відповідній частині програми немає.
Особливий інтерес викликає розділ, присвячений податковій політиці. У ньому немає жодного слова про обіцяні п'ятирічні податкові канікули для малого бізнесу, щоправда, пропонуються такі самі канікули для сімейного підприємництва. Програмою передбачено проведення моніторингу пільг для платників податків та скасування необґрунтованих пільг, що, очевидно, правильно.
Іноді доходить до курйозів. Автори програми переконані, що реалізація "Порядку денного асоціації Україна - ЄС" можлива шляхом створення зони вільної торгівлі з країнами СНД, підготовка Плану заходів щодо реалізації першого етапу (2009-2011 роки) Стратегії економічного розвитку СНД на період до 2020 року та Концепції підвищення продовольчої безпеки держав - учасниць СНД.
Отже, ні з реформами, ні з їхнім баченням у чинної влади поки що не складається. Уряд Миколи Азарова намагається лише закрити діри в бюджеті, розраховуючи на нові транші МВФ, за що ще зовсім недавно жорстко критикував Юлію Тимошенко. Інакше доведеться скорочувати соціальні витрати бюджету, що нова команда не може собі дозволити з політичних міркувань.
Особлива тема - підготовка до проведення Євро-2012. Складається враження, що саме цей проект буде реалізовано досить якісно і своєчасно. Адже до нього причетні люди з нової команди, яким футбол не байдужий. У того ж таки віце-прем'єра Бориса Колеснікова багатий бізнесовий досвід реалізації масштабних футбольних задумів. Але сьогоднішні конфлікти в українському футболі можуть створити істотні перешкоди для проведення Євро-2012 в Україні.
Час перестати мірятися, хто головніший, а просто почати працювати. Адже Євро-2012 — це та ідея, яка може об'єднати Україну.
Сьогодні поняття «влада» і «реформи» не корелюються. Адже саме перші місяці перебування на посаді президента України, коли отримано суспільний карт-бланш, дають Віктору Януковичу можливість провести нехай непопулярні, але такі необхідні країні і людям реформи.
Дзеркало тижня. - 2010. - 24 квіт. (№ 16).- С. 1,2.
Фюле Штефан
"Шлях наближення до ЕС визначатиметься ходом і глибиною реформ."
Євросоюз об'єднує близько 500 млн. людей. Якщо скласти економіки його країн-членів, то виходить найбільша економіка у світі, яка забезпечує приблизно п'яту частину світового ВВП. ЄС має надзвичайний економічний, інтелектуальний та інвестиційний потенціал, який досі залишається цілком не використаним. Союз є найбільшим торговим партнером України, на нього припадає третина її експорту. Чотири держави-члени ЄС мають з Україною спільні кордони.
Зі свого боку, Україна має населення 46 млн. людей і є другою за величиною території європейською державою. Вона — величезна промислова, сільськогосподарська та людська сила, має великий потенціал. її демократія динамічно розвивається — це проявляється не лише у виборах, які пройшли відповідно до міжнародних стандартів, але також через її дедалі динамічніше громадянське суспільство, можливість відкритих публічних дебатів щодо питань, які мають ключову важливість для майбутнього країни.
З урахуванням усього цього, відносини між ЄС і Україною швидко розвинулися від набуття Україною незалежності 1991 року. Це партнерство було базоване на ідеях, закладених в Угоді про партнерство і співробітництво, яка набула чинності 1998 року. На практиці це означало розвиток тісних політичних та економічних зв'язків між ЄС та Україною на всіх рівнях.
Останніми роками наші відносини набули нової та амбітнішої динаміки. Найчіткіше це проявилося на самміті ЄС-Україна у вересні 2008 року. Тоді лідери визнали, що нова угода, переговори щодо якої на той час успішно просувалися, повинна націлюватися на політичну асоціацію і економічну інтеграцію. Внаслідок цього вона отримала робочу назву: Угода про асоціацію. Лідери також наголосили на «спільних цінностях та спільній історії» між ЄС та Україною. Було проголошено започаткування візового діалогу з метою досягти у довгостроковій перспективі безвізового режиму для поїздок із коротким терміном перебування в ЄС.
Поняття політичної асоціації йде далі умов існуючого нині партнерства та співробітництва у низці напрямків. Воно спонукає обидві сторони збільшити глибину та межі їхнього співробітництва. Це може простягатися від сфери зовнішньої та безпекової політики, де ми вже маємо тісну координацію (Україна є підписантом понад 90% заяв ЄС щодо зовнішніх справ) — до «спільних цінностей», які ми поділяємо і які лідери згадували на самміті 2008 року в Парижі.
Політична асоціація також несе в собі ідею поглиблення нашого існуючого секторального співробітництва. Майбутня Угода про асоціацію між ЄС і Україною стосується не лише чисто економічних питань, але також і таких сфер як транспорт, довкілля, юстиція, безпека і свобода, регіональний розвиток.
Нова угода забезпечить засоби для радикальної трансформації наших економічних відносин, її інтегральною частиною буде глибока і всеосяжна Зона вільної торгівлі, яка й означає економічну інтеграцію України в ЄС.
Іншим великим започаткуванням Паризького саміту став візовий діалог, націлений на встановлення безвізового режиму для українських громадян, які відвідують ЄС на короткий термін перебування. 2008 року набула чинності Угода про спрощення візової процедури. Це дало позитивний результат: зменшено плату за візи для всіх громадян, третина аплікантів отримують їх безкоштовно, багаторазові візи надаються ширше таким категоріям як журналісти, бізнесмени, члени сімей українців, що мешкають в ЄС, регулярним учасникам академічних обмінів. Це — конкретні кроки й видимі досягнення.
І ЄС, і Україна стоять перед величезними викликами сьогодення. Економічна та фінансова кризи продовжують даватися взнаки і у Брюсселі, і в Києві. Лідери ЄС визнали, що економічне відновлення залежить від рішучих і часом болючих дій з їхнього боку.
Україна так само стоїть перед великими викликами. На економічному фронті надзвичайно важливою є макрофінансова стабільність. Не можна відкладати бюджетну реформу, реформу газового сектору, зусилля з викорінення корупції та покращення бізнесового й інвестиційного клімату. На політичному рівні потрібно забезпечити стабільність, водночас продовжуючи демократичні реформи, дотримуючись прав людини та, особливо, верховенства права.
ЄС та Україна мають величезний потенціал до зближення. Є воля з обох сторін. Пропозиція Євросоюзу практична й містить видимі потенційні вигоди для обох сторін. Тепер справа за українцями — вони можуть скористатися цими можливостями у проведенні реформ, які поведуть вперед процес європейської інтеграції.
Евробюлетень.- 2010.- № 5.- С. 4-5.
- 2555 просмотров